Příspěvek Haló, Jácíčku pochází z cistko.cz
]]>Dětské knihy chodím nakupovat pravidelně asi do třech knihkupectví. Každé je uspořádané trochu jinak, ale v každém existuje něco jako „polička pokladů“. Tam je radost se začíst. Popravdě by mě zajímalo, jak knihkupci svoje zboží do polic rozmísťují. Je jasné, že v dětské literatuře taky hrají roli žánry – encyklopedie, pohádky, obrázkové knihy (bilderbuchy), dětské příběhy a podobně. Nicméně to vypadá, že existuje i žánr „nápaditá vkusná kniha“, protože knihkupci je prostě dávají k sobě! Takže v záplavě jednoduchých lákadel pro dětské oči, kýče a amatérismu, najděte ve „vašem knihkupectví“ poličku pokladů a máte zase o něco jednodušší život. Poznáte ji třeba tak, že v ní bude kniha Haló, Jácíčku.
Zarazilo mně, když jsem si na zadní obálce přečetla, že ji „můžeme bez rozpaků zařadit po bok klasických děl světové moderní literatury: Medvídka Pú, Alenky v říši divů nebo třeba Malého prince.“ Ho ho hó! Že bychom se mohli v české literatuře měřit s takovými veledíly? A jak to, že máme-li ho, nevím o něm?
Zajíček Jácíček s malou kamarádkou Veverkou objevují svůj svět stráně a lesa. Setkávají se s normálními přírodními jevy jako déšť, rosa, kámen, tůň nebo krápníky. Radost jim dělá starý buk Slon, který jim vypráví lesní pohádky. A nepříjemnou náladu občas vyvolá setkání s omezenou a nerudnou Krtonožkou. Poznávají ale taky samy sebe, lidské vztahy a svoje pocity, se kterými se snaží vypořádat.
Příběhy jsou psané jejich dětskýma očima, jsou něžné a udivené, všechno je pro malé kamarády nové. Jsou překrásné ve svojí nevinnosti a naivitě a způsobu, jakým Jácíček s Veverkou ten velký svět vstřebávají a vysvětlují si. Zároveň jsou moudré, vnímavé a nechybí v nich humor a ironie.
A tak seděla Veverka na své nezajímavé větvi pod tou nezajímavou oblohou a velice si přála, aby přišel Jácíček.
V tom Jácíček přišel.
„Haló, Veverko,“ zavolal.
A veverka jako blesk už se míhala po kmeni dolů. A jen si cestou stačila všimnout, že obloha i jehličí i šišky jsou najednou TAK zajímavé, jak jen mohou být. Jehličí zavonělo, rosa se rozzářila a vítr zblízka ovanul Veverce tváře a způsobil, že dostala velkou radost a chuť dělat něco báječného.
„Jácíčku, nevšiml sis, že se najednou svět udělal nějaký… zajímavější?“
„Kdy to začalo?“
„Teď před chvilkou, jak jsi řekl HALÓ.“
…
„Třeba je to tím HALÓ,“ řekla Veverka.
„Musí to být jedině tím HALÓ,“ řekl Jácíček. „Třeba je to takové tajné heslo. Pojď, vyzkoušíme to.“
Tyhle příběhy prostě hladí po duši. Moje oblíbené jsou Pufodédr, ve kterém se Jácíček postaví za svoje dílo a nenechá si Krtonožkou zkazit náladu, a Slon na horní pěšině, toho si můžete poslechnout v první audio ukázce
Tak se přiznejte, kdo jste si (stejně jako já) myslel, že Daisy Mrázková je mladá slečna, kterou maminka v návalu emocí při sledování nějakého amerického seriálu pojmenovala po hlavní hrdince? Nemohli jsme být víc vedle. Paní Mrázková je totiž dáma, narozená za první republiky. Její maminka byla Angličanka a svoje děti prostě pojmenovala anglickými jmény, protože se jí v Čechách po Anglii stýskalo.
Autorka je nejen spisovatelkou, ale hlavně výtvarnicí. Její knihy jsou uceleným dílem, kde se výtvarné zpracování s textem tvoří jeden celek. Ilustrace jsou jednoduché, jakoby dětské, v jemných a přitom intenzivních barvách. A je jich hodně, minimálně na každé druhé dvoustraně jedna. Úžasně spoluvytvářejí náladu celé knihy.
Jak to, že jsem já ani moje okolí (nikdo z přátel ji nezná) tuhle knihu v dětství nezaznamenali? Poprvé Haló, Jácíčku vyšlo v roce 1972, aktuální vydání je páté, takže sehnat se nejspíš dala. A já jsem nesmírně ráda, že jsem na ni narazila a nechala se přesvědčit smělým srovnáním s Malým princem na obálce ke koupi, protože jsem tak objevila neskutečně něžný a silný český literární poklad.
Daisy Mrázková napsala knih více a já je jdu teď všechny najít, aby mým dětem neutekly.
Aktuálně autorčiny knihy vydává Baobab. A já mám takové neodbytné podezření, že ten klíč podle kterého vznikají „poličky pokladů“ jsou právě nakladatelství. Tuhle hypotézu bude třeba ověřit…
Než vygooglíte dětem,jak krtonožka obecná doopravdy vypadá, raději se nejdřív podívejte sami. Moc pěkné zvířátko to tedy není (takže na padoucha se hodí skvěle).
Příspěvek Haló, Jácíčku pochází z cistko.cz
]]>Příspěvek Harry Potter nové bohatě ilustrované vydání pochází z cistko.cz
]]>Ať už to bylo tak, že původně si nakladatel úspěchem knihy nebyl jistý a vydal ji v ošizeném provedení bez vnitřních ilustrací s podivným obrázkem na obálce, a nebo se k inovaci odhodlal zkrátka proto, že uplynulo hodně času a je třeba čtenáře zaujmout a znovu zvedat prodeje, nové vydání prostě je NÁDHERNÉ. Milovníci příběhů Harryho Pottera budou nejspíš jen áchat a óchat.
Harry nemá rodiče, žije u své tety a strýce, kteří se k němu nechovají zrovna pěkně. Na své jedenácté narozeniny ho ale čeká šok, dozví se, že je kouzelník a že půjde do kouzelnické školy! Až tam zjistí, že rodiče nezemřeli při dopravní nehodě, jak se mu snažili strýček s tetou namluvit, ale zabil zlý čaroděj, který se pokusil ovládnout celou kouzelnickou říši. Harryho se tenkrát pokusil zabít také, ale aniž by samozřejmě věděl jak, Harry čaroděje přemohl, a teď je považován za zachránce celého kouzelnického světa. O světě kouzel přitom Harry skoro nic neví, což mu působí nepříjemnosti. Rychle si ho ale zamiluje, poprvé si najde kamarády a je v něm neskutečně šťastný. A nakonec samozřejmě nebojuje jen se svou pověstí ale i s čarodějem Voldemortem, který se snaží znovu (a znovu) vrátit k moci.
Harryho u nás vydává Albatros. Původní vydání tohoto veleúspěšného příběhu mělo, stejně jako v originále, menší formát a ilustrovanou pouze obálku a to stylem řekněme nepoetickým. Uvnitř knihy samotné byly jen černobílé texty, oživené ztvárněním dopisu nebo vzkazu apod. Nejnovější vydání, v pořadí sedmé, je ve formátu dvojnásob velkém a ilustrované velmi bohatě.
(Před tímhle posledním vydáním vznikl ještě mezistupeň, šesté vydání má již větší formát, ale ačkoli obrázek na obálce je nový, je ve stejném stylu jako původní.)
Profesionál Jim Kay přiznal, že možnost pracovat na tak legendární fantasy knize pro děti u něj způsobila napřed výbuch radosti a pak velkého stresu. Svůj úkol bere zodpovědně. Styl ilustrací vždy přizpůsobuje zakázce, takže i pro Harryho je unikátní. A do práce se pustil opravdu pečlivě, aby zachytil kouzelnický svět, staví si i modely budov a modeluje postavičky a podobně. Jak pracuje se můžete mrknout sami.
Je nové vydání opravdu lepší? Obrázky jsou lákavé a pravděpodobnost, že dítě sáhne po knize bez obrázků místo té s obrázky je mírně řečeno nízká. Ilustrace v knihách pro děti jsou často stejně důležité jako texty. Vizuální informace působí na malé i velké mnohem snadněji, na tom není nic překvapivého.
Dokud jsou děti ještě opravdu malé, objevují prostřednictvím obrázků svět. Věci si z pouhého popisu ještě neumí představit a z obrázků se teprve dozvídají, jak vlastně svět vypadá.
Pokud i starším dětem obrázky popisují něco, co dnes neexistuje a vidět na vlastní oči se nedá (např. pravěk) nebo co děti neznají z vlastní zkušenosti (třeba džungli, tedy za předpokladu že v ní nikdy nebyli a neviděli ji v televizi), obrázky jim opět usnadňují si prostředí nebo věci představit a znalost prostředí tak získat.
Na druhou stranu v momentě, kdy už si děti představovat dovedou lépe, jsou knihy bez ilustrací skvělým způsobem jak rozvíjet představivost a trénovat pochopení textu atd. atd. atd. No a průvodní text u Harryho říká, že kniha je vhodná pro děti od 9 let. Ty už si kouzelnický svět představit dovedou…
A ještě nesmíme zapomenout, že pro jednoduchost vnímání informace a rychlost, s jakou nám je příběh naservírovaný, jsou samozřejmě oblíbená filmová zpracování. Často mají takový vliv, že i když jsme jako první četli knihu a utvořili si představy svoje, filmové plátno nám je vygumuje a překreslí. Tak já si například dnes nepřestavím Hermionu jinak než s tváří Emmy Wattson… A přece si pamatuju, že jsem se při prvním Harryho Pottera díle v kině rozčilovala, že to či ono „má vypadat jinak!“
I když já jsem se pokochala a ilustrace Jima Kaye se mi neskutečně líbí, v knihovně mi zůstane původní vydání a nové nejspíš někomu věnuju. A které se líbí vám?
Příspěvek Harry Potter nové bohatě ilustrované vydání pochází z cistko.cz
]]>Příspěvek Kouzelný sklabikář – hádanky, které netřeba uhádnout pochází z cistko.cz
]]>Tak schválně:
Jeden se jen míhá,
bílý ocas zdvíhá,
druhý jenom sedí,
klobouk celý z mědi.
Co je to?
Uhádnete? Ne?
Tak zkusme jinou:
Dvoje dveře domek má:
Když tam vejdeš nohama,
druhým koncem vyjdeš ven
a pak teprve už jsi v něm.
Co je to?
Pořád nic?
Tak si z toho nic nedělejte. Kouzelný slabikář není o tom, jestli čtenář hádanku uhádne. Často to není ani pro dospělého žádná snadná věc (a že jsem se o to napřed vehementně, asi ze svého soutěživého zvyku pokoušela). Pak mi ale došlo, že to není matematická soutěž, kde musíte vyřešit slovní úkolu a spočítat správný výsledek, ale umění. Jde o metaforu a tak trochu jiné vnímání svého okolí, nový pohled na věci kolem sebe. O fantazii, zábavu a radost z toho, jak pestře se můžeme vyjadřovat a popisovat svět.
V kouzelném slabikáři je pro každé písmenko minimálně jedna hádanková báseň, často jich je více. Do poezie Jan Vladislav začaroval věci, které děti znají a mají kolem sebe, věci konkrétní jako hrábě, fazole nebo holínky, nebo třeba déšť a vítr.
U každé hádanky je řešení jak napsané, tak vyobrazené pomocí ilustrace. Pravda, kolážová forma obrázků v základních barvách je někdy sama o osobě na první pohled hádankou, ale v tom je jejich originalita a zábavnost a právě proto se k hádankám výborně hodí.
Mimochodem autor ilustrací v úvodu říká: „Chlapci a děvčata, celou tuto knížku jsem vystřihoval nůžkami z barevných papírů a písmen a lepil na bílé čtvrtky. Říkám vám to proto, abyste to taky dělali, protože to je skvělá hra, ale ne abyste na ni roztříhali tuhle knihu!“ Neřekla bych to lépe. Což si hrát na to, jak udělat ilustrace k dalším věcem, co máme doma kolem sebe?
Největší odměnou a zábavou pro čtenáře nakonec je, když zpětně pochopí, jak nádherně autor v hádance tak prostou věc jako třeba zmíněné hrábě popsal.
Nebude to zadarmo, nad hádankami se děti budou muset zamyslet. Těm, co se ale do pochopení básniček pustí, s čímž jim samozřejmě mohou pomoct rodiče, se odmění. Rozvíjí totiž představivost, jazykové schopnosti a v neposlední řadě vztah k literatuře. V mojí knihovně rozhodně má své místo.
P.S. řešení ukázkových hádanek: 1. jehla, nit a náprstek 2. kalhoty
Kouzelný slabikář
napsal: Jan Vladislav
ilustroval: Zdeněk Seydl
vydalo nakladatelsví Albatros, Praha 2015, (2. vydání)
Příspěvek Kouzelný sklabikář – hádanky, které netřeba uhádnout pochází z cistko.cz
]]>Příspěvek Vynálezárium pochází z cistko.cz
]]>Představte si, dětská kniha o vynálezech.
Představte si, dětská kniha básní o vynálezech!
Představte si! Dětská kniha deseti různých typů básní, každý s vysvětlením a popisem typu básně. A o vynálezech. A vlastně i vynálezcích!
Ano, tak jsem z něj nadšená. V celkem deseti typech jsou samozřejmě takové, které si z hodin jazyka českého pamatujeme asi všichni – balada, sonet či kaligram. Ale hlavně mnohem méně známé jako gazel nebo rondel (pro mě naprosto cizí slova), ukazující další bohaté možnosti poetických forem.
Každá z básní zjednodušeným, „zaručeně pravdivým“ příběhem představuje jeden vynález. Nečekejte ovšem žádnou zdlouhavou poučnou litera – túru, za povšimnutí totiž autorům stojí nejen věci zásadně měnící životy lidské jako rentgen či žárovka, ale i ty zábavné – houpací křeslo, finská sauna nebo kornoutková zmrzlina.
Básně jsou úsměvné, inteligentní, originální, rozvíjí jazykové schopnosti a pobaví nejen dětského čtenáře.
Oko plesá nad vizuálním provedením. Skvostný je úsporný výběr barev – černá jako základní barva textů a jednoduchých ilustrací, žlutá pro zvýraznění obálky a kapitol a červená, jako oživující akcent. Hravé je typografické zpracování, propojuje texty s ilustracemi do jednoho celku a pozdvihuje obojí.
A voní tiskovou barvou! Připomíná mi tak moje dětskélinorytecké pokusy v lidušce.
Není divu, že Robin Král, básník, textař a překladatel v jedné osobě, napsal tak suprovou knihu, vždyť učí tvůrčí a literárně teoretické předměty na Konzervatoři J. Ježka. A nebo právě proto, že píše tak skvělé knihy, učí na Ježkárně…
Prozatím v naší knižní sbírce máme od pana Krále pouze Vynálezárium. Ovšem povedlo se mi ho ukořistit s autogramem, což je pro mě výjimka. O lovení podpisů si totiž myslím své, stát někde v davu a čekat až se slavná osobnost chopí fixy a podepíše mi památník pro mě nikdy nebylo. A o ten samotný podpis vlastně tolik nejde. Ale říkám si, že když už někoho, kdo svoji práci umí skvěle, potkáte osobně, tou prosbou o podpis mu ukážete svoje uznání. A pak se těším, jak budu jednou dětem vyprávět, že jsem toho pana básníka, co tuhle skvělou knížku napsal, potkala a vysvětlovat jim, že jim ji věnoval, ještě než byly na světě.
Vynálezárium má všechno, co by podle mého názoru měla jedinečná dětská kniha mít – je originální, hravé, intelitentní, nápadité a graficky geniálně zpracované. Není divu, že bylo vybrané do katalogu Nejlepší knihy dětem – pomalu mi přijde, že to vypadá na můj nákupní seznam…
Napsal Robin Král
Ilustrovala Jana Hrušková
Graficky upravila a obálku navrhla Zuzana Brečanová
53 básní na 138 stranách
Vydalo nakladatelství František Havlůj – běžíliška, 2015
ISBN: 978-80-906112-1-4
Doporučená prodejní cena 250 Kč
P. S. Vynálezárium jsem neobjevila ve svém oblíbeném v knihkupectví (a nechápu proč), ale díky kamarádovi. Sehnat se dá v např. internetovém obchodě nakladatelství, kde je i seznam kamenných prodejen.
Příspěvek Vynálezárium pochází z cistko.cz
]]>Příspěvek Uleželé želé pochází z cistko.cz
]]>Uleželé želé jsou rozverné nonsensové verše od – ano TOHO – písničkáře, básníka a překladatele Jiřího Dědečka. Pohrává si s tématy obyčejnými, staví je na hlavu a do některých si rýpne. A to je radost číst.
Cihly
Nebem se mihly,
vzdálené,
tři čtyři cihly
pálené.
Odkud se ženou?
Od Baltu,
na dovolenou
na Maltu.
Ilustrace jsou vyvedené v cukrárenské paletě pastelových barev, která snad až příliš protěžuje růžovou a trochu připomíná pixlu s bonbóny. Musí se ale uznat jejich osobitost a výrazný veselý styl. Ve výsledku dětské oko dozajisté potěší, ostatně bonbónová pixla by to měla zvládnout levou zadní.
Z Uleželého želé také dělají definitivně a stoprocentně dětskou knihu, samotné verše totiž často mají co říct i dospělým.
Koblížku!
Koblížku, koblíž,
jsem tak sám,
bydlím tu poblíž,
půjdem k nám.
Položím si tě
na stolek
a posvačíme
vespolek…
Jednu, vlastně tak dvě tři vady na kráse však tahle kniha má. Netuším jak se to Jiřímu Dědečkovi mohlo stát, ale jsou tam – básně se šroubovanými verši. Například v České kuchyni:
Ovšem když už to není ten nejsladší literární bonbónek, tak má alespoň pravdu a rýpe si oprávněně…
Hravost, lehkost a grotesknost to jsou důvody proč Uleželé želé číst. Vlastně by se vůůůbec nic nestalo, pokud by Uleželé želé v naší knihovně nebylo. Ale že je, je i ona zase o něco veselejší. A veselejší může být i takový mlhavý podzimní podvečer, když je z ní vytáhneme.
Napsal Jiří Dědeček
Ilustrovala Aneta Žabková
59 básní na 127 stranách
Vydalo nakladatelství Limonádový Joe, 2015 (2. vydání)
P.S.
Půjčila jsem si i jiné Dědečkovy sbírky a nestačila jsem se rozplývat hlavně nad poetikou a hloubkou Haiku haiečku. Tak budu doufat, že někdy v dalekém budoucnu Uleželé želé přivede naše děti až k nim.
Příspěvek Uleželé želé pochází z cistko.cz
]]>Tak s touhle knížkou se prostě nedá nic zkazit! Zvířátka v hlavní (Baryk samozřejmě) i vedlejších rolích. Mile vtipné, jednoduché a přitom inteligentní vyprávění. A ilustrace Heleny Zmatlíkové text klasiky třikrát podtrhují.
Co každá kapitolka, to měsíc v roce a příběh z jednoho psího dvorku o setkání s jedním dalším zvířátkem. V něm se dozvíme, co je pro ně typické, například že zajíc nemusí pít, že krtek umí plavat nebo jak rozeznat havrana od vrány. Baryk komentuje ze svého pohledu i soužití se svým člověkem, což je vlastně pohled na dospěláka tak nějak zvnějšku. Někdy až příliš přísný, ale příběhům rozhodně to nevadí. Posuďte z ukázky.
Tak už je červen, měsíc hromdoškopků. V červnu chodí můj člověk s tou svou po zahradě, jestli budou mít hodně sena nebo málo sena. A jestli to počasí vydrží. Jednou navečer naklepe kosu, ráno vstane se slepicemi a dá se do kosení. Kosí a rozdává hromdoškopky.
Nejdřív svolává hrom do škopu kvůli tomu, že za ním lezu do trávy a že ji urousám. Sednu si tedy na cestičku a on posílá hromdoškopky na mravence. Protože na každém kroku prosekne mravenště a vrčí, že bude mít kosu za chvilku tupou jako poleno. Pak poštěkává na komáry, protože ho asi koušou nějak nevhod. Pak na vedro, protože se potí. Nevydrží totiž chodit tak dlouho s vyplazeným jakykem, jako my psi – to by mu pomohlo.
…
Loudám se tedy za ním a myslím si, že to nejhorší už jsem si odposlouchal. A bác ho – najednou vidím, že se na zahradě vyvaluje slepýš! Takže teda ještě něco uslyším. Protože když vyleze po týdnu vedra slepýš z díry, mohu strčit packu do kastrůlku na to, že určitě začne pršet. A když mému člověku neschne seno, to už nevolá jen hrom do škopku, to už se mu raději klidím z cesty. Slepýše zná kdekdo, ale kdo má ustrašené kalhoty, ten ho považuje za jedovatou zmiji. Jenomže slepýš je proti zmiji mrňous. Je dlouhý asi jako psí ocásek, ale je o hodně tenčí. Je tenký asi jako kost z kuřecího stehýnka. Zbarvený je do bronzova a vůbec není slepý. Když vidí, že se blíží mrazy, zaleze do nějaké díry a tam přespí zimu.
…
..
Šel jsem zbodnout kastrůlek a pak jsem chtěl zalést do boudy. Najednou slyším ze zahrady dupy dup. Vystartoval jsem jako bugatka, a helemese! Slepýš si to šustí, co mu síly stačí a za ním sousedovic kocour. Co kocour, takový kočičí výrostek! A hop! – už držel slepýše za ocásek.
„Pusť ho, neřáde, nebo tě rrroztrrrhám!“ zařval jsem jako dóga. Dóga je totiž psí óbr a píše se s krátkým o, taky jako óbr.
Slepýš však dělal chichichi, chichichi.
Tak vám povím, že si doma taky někdy poštěkávám. A nejen na komáry. Vidí do nás, do lidí. Ale i tak já Hanka a můj Baryk, jsme rádi, že se máme, alespoň u nás v knihovně. A celoročně.
Napsal František Nepil
Ilustrovala Helena Zmatlíková
Stran 64, vydání páté z roku 2009
Vydal Knižní klub pro čtenáře od 5 let
]]>
Příspěvek Jak Červená kůlna skamarádila Míšu a dědu Andrýse pochází z cistko.cz
]]>Jednoduchý ale chytlavý příběh, psaný zvláštním stylem, o tom, jak se skamarádí malý kluk s cizím dědou. A nejde o žádného kouzelného dědečka, spíš trochu zanedbaného dědka, co už od života nic nečeká.
Rodiče devítiletého školáka Míši jednoho dne zcela bez varování dostanou telegram, který změní chod celé domácnosti. Zpráva z Mototechny: „Zitra dopoledne pripraven k prevzeti vuz MB 1000.“ Pro dlouho očekávané embéčko, které tatínka ovládne a na jehož stavu se velice brzy podepíše závist sídliště respektive nevycválaná parta Míšových spolužáků, začnou hledat garáž. Oficiální možnost zní: „Leda by se někdo vymáznul“. Tak rodina přistoupí na zprostředkování pochybného kontaktu s dědou, který má prý garáž k prodeji.
Z garáže se vyklube rozpadající se kůlna a děda o žádném prodeji vůbec neuvažuje. Ed Andrýs totiž už na nic, natož na sebe, nedbá a jen střádá na pohřeb: „Sedm stovek a umřu. Ne dřív.“ Kasička je taková hra o čas, neurčitý čas, který zbývá a cíl, alespoň nějaký cíl aby měl. Návštěva a sblížení s Míšou mu ale hru překazí. A když se nakonec málem embéčku podaří kůlnu vyklidit, bude se na jejím místě stavět panelák. To už se ovšem z Míši a dědy Andrýse stanou přátelé a o kůlnu už dávno ani jedné straně nejde. A embéčko spokojeně splývá se šedivým sídlištěm.
„Tohle je pro tebe… Tohle na noviny…“ Překontroloval částku s částkou na papíře. Peníze na noviny nasypal do kožené brašny. „A zbytek pro pokladničku, aby nebrečela.“
Vydoloval pokladnu zpod matrací v posteli. Klíč od ní měl na šňůrce na krku. Odemkl. Tak, aby Míša viděl dovnitř.
„Řekni tátovi, že mám peněz dost…“
Prohrabal stovky.
„Taky šetříte na auto?“ řekl kluk zvědavě. Hrál si se svými desetníky. Stovky ho zajímaly míň. „Až rozbijou grandku, abyste měl na nový?“
„Já už auto potřebovat nebudu,“ řekl dědek. Zas pokladnu zamykal. Klíč na krk. „Tohle je na jiný věci.“
„Na jaký?“
„Na poslední věci člověka,“ řekl Andrýs slavnostně. „Až tam bude dvanáct stovek, šmytec. Umřu.“
Míšu to neomráčilo.
„Ty jste už mohl mít. Za kůlnu.“ Na chvíli se podobal advokátovi. Věcný. Přesný. „Tady ležely.“
„Jenomže…“
Byla to pravda.
Andrýs se rozkašlal. Cpal zas pokladnu pod matrace do postele.
„… Taky máme ještě dělat draka…“
Radši přinesl špejle. A lepidlo.
Styl Červené kůlny je specifický. Autor tak trochu zkratkuje. Občas vynechává slovesa a podstatná jména sází za sebou jako obrovské úsečné titulky novin, co dědek Andrýs prodává, aby si přivydělal. Zkracuje tím už tak velice sporadické popisy prostředí i postav a trochu tak evokuje scénář. Celý příběh tvoří hlavně dialogy, má tudíž spád, dodává mu to taky trochu zvláštnosti a napětí.
Na druhou stranu dnešnímu čtenáři občas nějaké to vysvětlení chybí. Chybí nám dobové souvislosti a významy například už u zmíněných novinových titulků. Nevíme, který je rok nebo kolik je dědovi Andrýsovi. Chybí i popisy obličejů, takže je těžší si je představit. To ale dětem určitě vadit nebude. Dál se nám nedostane vysvětlení asi dvou situací, například když se děda Andrýs setká se svou dcerou a dá jí všechny peníze našetřené na pohřeb. Proč se s ní nevídá? Proč jí peníze dal? Čtenáři, domysli si sám.
Což rozhodně není na škodu! Trocha toho nezodpovězeného ponechává prostor pro přemýšlení i po dočtení knihy, tak se čas strávený s Červenou kůlnouvlastně prodlouží. V životě taky vždycky nedostaneme na všechno jasné odpovědi.
Asi před půl rokem jsem absolvovala seminář „Čteme s porozuměním“. Lektorka Kateřina Šafránková propaguje trénink kritického myšlení nad čteným textem. Nejlépe od první třídy, kdy se děti učí technickému čtení (tj. znát písmenka a umět je složit do slov, přečíst je nahlas), se pomocí jednoduchých textů a speciálních cvičení učí také chápat významy slov, slovních obratů, náznaku, ironie, zkratek v popisu a podobně. Jak takový trénink probíhá se dozvíte na www.kritickemysleni.cz. A přesně k takovému procvičení může zamyšlení nad Červenou kůlnou posloužit.
Podstatné ale je, o čem je příběh. Přátelství. Sbližování. Dobrodružství. Ukazuje dětem, že stáří je normální, že staří lidé mají co vyprávět a že se s nimi lze skamarádit. A to je v každé době stejně důležité.
Případně drobné nejasnosti pomůžou vysvětlit rodiče.Nebo raději prarodiče. Nebo se můžou děti třeba zkusit zeptat na hřišti nebo v parku někoho, kdo tuhle dobu zažil. Dát se s nímdo řeči, co kdyby se jim povedlo najít nového kamaráda?
Mimochodem, pokud jste to stejně jako já nevěděli – Ota Hofman napsal scénáře filmům o Panu Tau, Návštěvníkům, Chobotnicím z druhého patra a Lucie, postrach ulice! O jeho knihách se ale, na rozdíl od filmů, moc neví. A je to škoda. Jo a proto ten scénářový styl, že…
Budu ji jednou číst vlastním dětem. A budu se ptát – jak to asi bylo? Jak jste to pochopily? A budu se těšit z toho, jak nad tímhle příběhem budou přemýšlet.
Příspěvek Jak Červená kůlna skamarádila Míšu a dědu Andrýse pochází z cistko.cz
]]>Příspěvek Nina chce být rocková zpěvačka pochází z cistko.cz
]]>Zpěvačka ne. Že neumím zpívat mi bylo jasné snad odjakživa. Já chtěla být baletkou a pak dlouho krasobruslařkou. Než jsem si připustila, že tatínek měl pravdu, když se mi snažil vysvětlit, že na to je potřeba drobnější postava. Rozuměj menší zadek. A taky pořádný trénink od mala. Tedy mnohem dřívějšího mala než bylo to moje tehdejší předškolní „malo“, ten se zkrátka už nedal dohnat.
Dětská představa o tom, co je zajímavé povolání se samozřejmě od té dospělácké poněkud liší – kdo z nás si alespoň jednou nepřál jezdit na stupátku popelářského auta, že? Popeláři jsou vidět a jsou cool. Krasobruslařky jsem samozřejmě taky viděla (v televizi). Ne všechna interesantní povolání jsou ale dětem na očích (hlavně pokud naše generace, často právě ani tu televizi nemá)… Přitom čím dřív se o nich dozvědí, tím spíš mají šanci je zaujmout. A ony s pak s rodiči můžou začít rozvíjet talent, který případně k jeho výkonu mají. Naštěstí ne ke všem je třeba děti přivést dřív, než se pro ně mohou sami rozhodnout, jako u baletní přípravky. V této knize tedy najdou rozhodně zajímavou inspiraci.
Jo a tahle Malá encyklopedie povolání je vlastně taky ideální pomůckou ke spoustě her na – ale nepředbíhejme.
V celkem dvanácti kapitolách se představuje na sto povolání. A výběr potěšil svou pestrostí, od lékařů přes spisovatele až po zmrzlináře, osvětlovače či klasickou paní učitelku. Každá kapitola má stručný příběhový úvod např. o cestě s rodiči do Paříže nebo o návštěvě divadelní zkoušky. K němu nebo k obrázkové dvoustraně, která následuje, se váže jednoduchý úkol typu „vyprávěj“, „ukaž“, „najdi“ a podobně.
Obrovskou pochvalu skládám téhle knize právě za prostředí, ve kterých se Nina ocitá. Jsou rozmanitá a mnohde ukazují právě taková povolání, která děti běžně nepoznají (signalista na letišti mě vážně dostal!). Povolání jsou v prostředích vyobrazená v souvislostech a ve svých typických situacích, což je efektivně přibližuje.
Ještě jste s dětmi nikam neletěli? Na dovolenou v hotelu není příležitost / síla / čas / peníze / (doplňte si)? Na baletní představení jsou děti zatím malé? Tak si letiště, hotel nebo divadlo vytvořte doma! Vaše děti ještě nemají pas? Tak to je třeba si ho vyrobit… Uklízíte doma jako pokojská? Zapojte je. Zabavíte se, vysvětlíte si a děti si zapamatují některá povolání. A až jednou do divadla půjdou, budou vědět, jak to v něm chodí. Zapřemýšlejte chvilku nad každou situací a máte náměty na hry třeba na celý rok.
Výčet povolání samozřejmě nemůže zahrnout všechna existující. Byla jsem ale hodně zvědavá, jestli uvidím tři tyhle tři: programátor / programátorka, strojař / strojařka, podnikatel / podnikatelka. Aktuálně i do budoucna dvě profese obecně velmi žádané a jedna u žen velice podceňovaná.
Není tam ani jedno.
Možná je brzo dětem předškolního věku vysvětlovat co znamenají. Možná je to příliš složité.
A nebo je to proto, že Nina je holka? Bude ještě verze pro kluky?
Vysvětlení jde zařídit velice jednoduše, např. v továrně na čokoládu, kde pracuje Ninin tatínek chybí pan majitel či paní majitelka. A tím spíš je třeba je holkám představovat, když programátorek, strojařek či podnikatelek je tak málo. Protože nikdy nevíme, v čem děti nakonec najdou zalíbení, k čemu mají bez ohledu na pohlaví talent.
Co k nim dodat? Živé, barevné, veselé, jednoduché, názorné. Na jedničku. S hvězdičkou.
Super kniha, která může rodičům pomoct dětem ukázat rozmanitá povolání a ještě je inspirovat k nápaditým hrám.
A ještě jeden plus! Nina chce být rockovou zpěvačkou proto, že ji baví zpívat. Ne pro fanoušky. Ne pro slávu. Ne pro peníze.
Co baví vaše děti?
A čím jste chtěli být vy, když jste byli malí?
Příspěvek Nina chce být rocková zpěvačka pochází z cistko.cz
]]>Příspěvek Mistr sportu skáče z dortu pochází z cistko.cz
]]>Název, zvolený jako podle učebnice marketingu, mě přiměl sáhnout po téhle knize. A její obsah měl velice snadnou práci přesvědčit mě ke koupi (268 ká čé, NeoLuxor). Mistr sport skáče z dortu je totiž vtipný nejen podle názvu, ale i uvnitř, pak taky trochu nostalgický, ale hlavně originální!
Skákal Klaus přes Bauhaus,
přes minové pole,
šel za ním Mickey Mouse,
řekl mu: „Ty vole!“
No, kdo by nějakou variantu na Skákal pes neznal? Já jsem poznala asi polovinu, říkadel, rozpočítávadel či škádlivek, jak jim autoři říkají. Vzbudila ve mě a každém dalším člověku, kterému jsem knihu s potutelným úsměvem ukázala, vzpomínky na základní školu, svačiny v papírovém ubrousku, psaníček psaných o hodině a čmárání do lavice. A u druhé poloviny jsme si svorně udiveně říkali, „hele, tohle neznám a tohle se fakt říká?“ Asi jo.
Obal knihy hrdě hlásá, že „přes svůj žertovný ráz, učí tento svazek vnímat poezii jako přirozenou součást života, i jako magickou hru s jazykem, rýmu, zvukomalbou.“ Skoro by se zdálo, že tu máme zásadní knihu, která děti okouzlí a probudí v nich zalíbení v lyrických verších velkých básníků – to je totiž to, co si většina z nás pod poezií automaticky přestaví. Díky téhle knize děti budou milovat poezii? Možná, když si uvědomíme, že tyhle rýmovačky JSOU poezie. Novodobá lidová poezie pro děti.
Zpívá Jiří Suchý a já nemůžu než souhlasit. Hlavně když jsme si vysvětlili, a dětem taky vysvětlíme, že může jít i o legrační veršovánky. V dospělosti se jich ostatně dopouštíme taky, i když většinou v menší míře a někdy řízněji. Například „Dobrý den, bába letí komínem“ se u nás v kanceláři jaksi vyvinulo do „Dobrý den, kozy ven.“ (Dámy prominou, už jsou zvyklé a neostýchají se vrátit úder, a já pořád tiše a upřímně doufám, že co do vulgarit jsme kancelář specifická. Ale Češi jsou přeci jen legráckové v každém věku a různého ražení… ) Zářným a přitom zcela ukázkově a výchovně nevulgárním příkladem je právě Jiří Suchý. Veselým veršovánkám ve zhudebněné podobě v podstatě věnoval celý život. No a to bude skvělý autor, se kterým lze u dětí s poezií pokračovat.
Píšu ti, píšu
plnicím perem,
že zítra nepřijdu,
protože perem.
Černý puntík téhle knihy jsou ilustrace. Zapochybovala jsem sice, jestli nejsem příliš konzervativní (ano přiznám se, miluju ty od Heleny Zmatlíkové) připadají mi totiž místy divné až opravdu ošklivé. Je pravda, že se samozřejmě přizpůsobují obsahu, takže některé stránky jsou temnější. Ovšem podobně kritické bylo i moje okolí. Tak schválně, helejďte sami:
Nebylo by lepší, kdyby tam ilustrace nebyly vůbec? Nebo byly jen naznačené a děti si je mohly domalovat samy? A co kdyby kniha obsahovala prázdná místa nebo celé stránky, kde by si děti mohly dopsat svoje škádlivky? Tomu říkám učit je milovat poezii a vnímat literaturu jako přirozenou součást života.
Jasan! Co nebudou umět se naučí a ve škole budou cool. A třeba vymyslí nějaké rozverné průpovídky sami a bude s nimi legrace. A i když v nich takové rýmování pravděpodobně neprobudí talent velikosti Šrámka nebo Seiferta, určitě je pobaví a rozesměje tak, jako mě. A na závěr jsem vám chtěla říct:
Hlavně, hlavně, hlavně, ať jsou hroši v bahně.
Jaké průpovídky jste říkali jako malí?
A říkáte nějaké teď?
A sepíše někdo ty dospělácké rýmovačky taky do knihy?
Příspěvek Mistr sportu skáče z dortu pochází z cistko.cz
]]>